Hjælp alle med at udforske nye verdener og nye ideer.
Støt din PBS station.
ANDEN VERDENSKRIG BLEV UDKÆMPET TUSINDVIS AF STEDER,
FOR MANGE FOR ÉN BERETNING.
DETTE ER HISTORIEN OM FIRE AMERIKANSKE BYER
OG HVORDAN DERES INDBYGGERE OPLEVEDE DEN KRIG.
Verden indeholder ondskab.
Og hvis den ikke indholdte ondskab,
ville vi formentligt ikke forsøge at skabe religioner.
Ingen ondskab, ingen Gud, tror jeg.
MARINEPILOT
Nej, selvfølgelig, ingen ondskab, ingen krig.
Men det er ikke en menneskelig mulighed, som vi behøver at undersøge.
Der vil altid være rigeligt med ondskab.
Og der vil altid være krige.
Fordi mennesker er agressive skabninger.
Da folkene fra Luverne, Minnesota,
og Sacramento, Californien, Waterbury, Connecticut,
og Mobile, Alabama gik i biografen i marts 1945,
så og hørte de en syg og træt præsident Franklin Roosevelt,
så syg og træt, at han for første gang i sin karriere
direkte henviste til den lammelse,
der hindrede ham i at stå oprejst uden benskinner.
Jeg håber, at I vil undskylde mig den usædvanlige stilling
at sidde ned
under præsentationen af det, jeg vil sige,
men jeg ved, at I vil forstå, at det gør det meget nemmere for mig
ikke at skulle bære 4,5 kilo stål om det nederste af mine ben,
også fordi jeg netop har afsluttet en mere end 22.000 kilometer lang rejse.
Roosevelts styrke var aftagende,
men hans budskab var tydeligt.
Krigen var stadig ikke vundet.
Det er en lang, svær vej til Tokyo.
Det er længere at gå til Tokyo, end det er til Berlin,
i enhver forstand af ordet.
Sejr over Tyskland ville ikke betyde enden på krigen mod Japan.
Tværtimod, må vi være forberedte
på en lang og bekostelig kamp i Stillehavet.
Amerikanerne havde kæmpet i mere end tre år nu,
og antallet af døde, sårede og savnede
var mere end fordoblet blot siden D-Dag.
Nazisterne syntes omsider at være på randen af sammenbrud,
men amerikanske mænd døde stadig i kampen for at udrydde dem,
og de allierede frygtede, at den endelige kamp med Japan
ville vare ved i årevis.
I de efterfølgende uger
ville to mænd fra Mobile kæmpe blot for at overleve.
Eugene Sledge, der havde udholdt rædslerne i kampen om Peleliu,
ville endnu engang blive tvunget ind i det, han kaldte "Dybet."
Maurice Bell, som havde været vidne til meget af Stillehavskrigen
ombord på USS Indianapolis,
ville finde sig selv slynget ind i historiens centrum.
Daniel Inouye fra Honolulu ville føre sine mænd i et angreb så barskt,
at han bagefter ikke længere helt kunne fatte det.
Og Glenn Frazier fra Fort Deposit, Alabama,
der havde overlevet brutalt fangeskab i 3,5 år,
ville opdage, at japanerne ikke var hans eneste fjende.
Folkene fra Sacramento og Luverne,
Waterbury og Mobile,
og enhver anden amerikansk by
vidste, at der ville være flere dårlige nyheder fra slagmarken,
før de turde håbe på at vide, hvordan det ville være
igen at leve uden krig.
Jeg kan huske, at jeg tog til New York med toget.
Og på stationen i St. Louis, Missouri,
var perronen fyldt med kister.
Med amerikanske flag. Jeg kunne græde nu.
Det var så langt, øjet rakte på perronen.
Og jeg gik ned og læste navnene på bronzeplaketterne,
alle navnene.
Og jeg græd og græd.
Hvordan kunne man ikke græde?
Stillehavet, som en oplevede det, begyndte i San Diego.
Og man fik fornemmelsen af, hvilket stort område man skulle ind i.
Det ville ikke være, som det var i Europa,
hvor man var omgivet af land og det havde navne.
Det her ville være et navnløst, tomt område.
Næsten det hele ville være fyldt med små prikker af land imellem.
I marts 1945 var marinepilot Sam Hynes 20 år gammel,
og som tusindvis af andre unge mænd
var han tvunget til blive voksen meget hurtigt under krigen,
og han gennemgik den ene prøvelse efter den anden på vej til manddommen.
Han havde lært at bo alene, var blevet gift,
havde mestret den farlige kunst at flyve torpedo-bombefly,
og havde nu fået ordre til at fortsætte de 9.600 kilometer over Stillehavet
for at stå over for sin endelige prøvelse, kamp.
Hynes landede på Ulithi, den vidtstrakte koralatol,
som den amerikanske flåde havde gjort til opsætningsområdet
for angrebet, der stod for døren, på den japanske ø Okinawa.
Det var fantastisk.
Det var stort.
Forankringen var kilometer hen over,
og den var dækket med skibe i alle størrelser,
fragtskibe, slagskibe, destroyere, cruisere.
Jeg havde aldrig før set så mange skibe.
Det var som at se al magten fra ens hjørne.
Og der var ingen magt i det andet hjørne.
Okinawa, knap 100 kilometer lang
og hjemsted for næsten en halv million civile,
var porten til Japan.
De allierede vidste, at de var nødt til at tage den,
før de kunne bevæge sig til hjemmeøerne,
og de samlede den største invasionsstyrke siden D-Dag,
næsten 1.500 skibe
og mere end en halv million mænd.
Dag efter dag i marts 1945
fyrede amerikanske og britiske slagskibe granater og raketter mod Okinawa.
Øens forsvarere lod sig ikke bemærke meget.
Allierede planlæggere var ikke sikre på, hvor de skulle gå ind.
Men de vidste, at de var et eller andet sted på øen.
Mere end 100.000 af dem, godt forskanset
og parate til at dø for deres kejser.
De japanske kamikazepiloter ovenover
var også parate til at dø for ham.
Der var henved 100 japanske flyvepladser inden for flyveafstand fra Okinawa,
og piloterne på omkring 5.000 krigsfly
forberedte sig på at give deres liv
for at tage så mange amerikanere med sig som muligt.
De var trænet til at flyve deres fly én vej og ikke vende tilbage.
Og når de tog af sted efter et skib eller lignende,
holdt de deres begravelse, inden de tog af sted.
De vidste, at de ikke ville vende tilbage.
De var af den opfattelse, at hvis de gav deres liv på den måde,
for deres land,
ville de automatisk få en særlig plads i himmelen.
Hvilket ikke var sandt.
Sømand Maurice Bell fra Mobile, Alabama,
var artillerist
ombord på cruiseren USS Indianapolis ude for Okinawa.
Den 31. marts satte kamikazepiloterne sig hende som mål.
Jeg så op til højre,
der var en lille sky deroppe. og idet jeg kiggede op,
så jeg et fly komme ud af skyen,
og det var et japansk kamikazefly.
Det var meget pludseligt, at jeg så ham deroppe,
han må have opdaget vores skib, for han dykkede
med det samme og kom direkte ned.
Det så ud, som om ham kom direkte
mod det sted, jeg sad.
En mand bag mig begyndte at skyde det med et 20-millimeter,
og man kunne se målsøgerne ramme det.
Flyet ramte faktisk skibet,
men motoren og bomben gik igennem dækket.
De gik igennem den tredje messehal,
og dernede var tre eller fire mænd,
der sad og spiste ved et bord.
De dræbte dem alle sammen.
Bomben gik hele vejen gennem skibet,
ned i vandet og eksploderede op igennem det igen.
De sagde, at hullet hele vejen igennem
var stort nok til at man kunne køre en 18-wheeler igennem.
Ni sømænd døde,
29 blev sårede.
Indianapolis blev sendt til Ulithi for at få skroget repareret,
og blev til sidst sendt hele vejen over Stillehavet
til Mare Island nær San Francisco for yderligere reparationer.
I mellemtiden forsatte bombardementet af Okinawa.
Invasionen skulle begynde den 1. april.
Det var natten før påskesøndag, den 1. april.
FLÅDEN
Tokyo Rose, der var talsmand for japanerne,
var i radioen.
Japanske særlige angrebsfly blev sendt af sted sent torsdag aften...
Efter at have været gennem Normandiet,
hvor de ikke havde vidst, vi kom,
gik vi nu ind i Okinawa,
mens Tokyo Rose fortalte os:
"Ok, G.I. Joes, vi ved, I kommer,
så vi vil holde en påskefest for jer, når I går i land,
og vi vil vente på jer."
Det gav virkelig en kuldegysninger.
Marinesoldat Joseph Vaghi fra Connecticut,
der var blevet såret på Omaha Beach,
var blandt de 60.000 soldater og marineinfanterister,
der begav sig mod øen den morgen.
Han havde meldt sig frivilligt til at vende tilbage til kamp.
Da vi endelig begyndte at læsse af, var der stille.
I takt med at landingsfartøjerne kom ind, gik man bare i land.
Jeg kunne ikke fatte det.
Japanerne holdt for det meste deres ild.
Fire divisioner, 75.000 mænd, ville lande den dag.
Veteranerne kunne ikke tro deres egne øjne.
Flåde-rekrut Eugene Sledge fra Mobile og hans deling
var også ved landingen,
og de var så lettede, at de sang det populære hit "Little Brown Jug,"
mens de læssede deres gear af og bevægede sig ind i landet.
De var blevet advaret,
at de højest sandsynligt ville miste otte ud af ti mænd,
før de kunne nå væk fra stranden.
De mistede ingen.
De blev også positivt overrasket over terrænnet.
"Det var idyllisk og med smukke terrasser," husker Sledge,
"som et smuk postkort med et orientalsk landskab.
Vejret var koldt,
og der var en skøn duft af gran,
der mindede mig om derhjemme.
Det var sådan en smuk ø.
Man kunne næsten ikke tro,
at der skulle være et slag der."
Amerikansk infanteri og kampvogne
kørte i fuld fart over øen og delte den i to.
Idet Sledge og marinesoldaterne bevægede sig nordpå
for at rydde de centrale og nordlige områder af øen,
vendte arméen mod syd mod det primære japanske forsvar...
...hvor de begyndte at stå over for en stigende stærk opposition.
Kom!
Offshore har flåden stadig hænderne fulde.
Himmelen er fuld af flak, idet japanerne angriber slagskibene,
der understøtter invasionen af Okinawa.
Scener med nedstyrtende fly
og fjendtlige bomber, der lander faretruende nær.
En lavtflyvende fjende styrer i høj fart mod et slagskib.
Vil kanonerne skyde det ned, før det når sit mål?
Ja, det er ramt, i brand, og det styrter!
Den 6. april
brugte Japan en ny taktik mod de allieredes skibe.
Ikke enkelte kamikazefly mere, men hundredvis af dem på én gang,
der kom ned fra himmelen og angreb flåden.
Japanerne kaldte disse dødelige fly
for "Flydende Krysantemummer."
I slutningen af dagen
havde de skadet 17 amerikanske fartøjer alvorligt
og dræbt 367 sømænd.
Vi mistede flere skibe,
vi mistede flere sømænd, vi mistede flere mænd,
og det var et mareridt.
Det var et af de værste slag i Stillehavet.
Som kampen på land på Okinawa blev mere intens,
vendte de flydende krysantemummer tilbage igen og igen,
og gjorde et forfærdeligt indhug på mændene og skibene.
Hvis vi havde en japansk invasion, vidste vi, at vi var døde.
De udstedte senere ordrer,
at hvis de amerikanske eller allierede styrker landede på deres hjemland...
KRIGSFANGE
...ville de skyde alle krigsfangerne. Så vi havde accepteret vores skæbne.
Glenn Frazier var en af 168.000 allierede krigsfanger,
der stadig var i japanske hænder.
Han havde været fange siden overgivelsen på Bataan
i foråret 1942.
Han var nu i sin fjerde krigsfangelejr i Japan, i Tsuruga,
sydvest for Tokyo i Japanhavet.
En dag tillod fangevogterne deres 50 fanger
at vaske deres beskidte tøj i havet.
De sad og ventede på, at deres tøj tørrede,
da amerikanske bombefly brølede ind for at angribe havnen.
Vi løb ud af lageret eller enden af molen,
og var ovre jernbanesporene,
og vi vinkede, og der vidste vi,
at flyene var tæt på.
Og vi vidste, at enden var tæt på.
Men det hjalp ikke på vores følelser omkring, hvad der skulle ske.
Vores liv ville blive ofret.
Vi afbryder dette program for at give jer vigtigt nyt
fra CBS World News.
Et presseforbund har netop annonceret, at præsident Roosevelt er død.
Præsidenten døde af en hjerneblødning.
På nuværende tidspunkt ved vi kun, at præsidenten er død
i Warm Springs i Georgia.
Vi kan alle fortælle dig, hvor vi var, da vi hørte, at Roosevelt var død.
Præsident Roosevelt var virkelig...
...det, der bandt USA sammen.
Når han kom på og holdt sine kaminsnakke,
samlede vi os alle omkring radioen,
og alle så til ham for lederskab.
Han førte os ud af Depressionen,
så vi følte, at...
...selvfølgelig kunne han også lede os igennem en krig.
ROOSEVELT DØD!
Og da nyheden kom i april, at han var død,
var det et frygteligt slag for hele landet.
Det var katastrofalt,
for han var den eneste præsident, vi havde kendt i de første 12, 13 år af vores liv.
Altså, mine forældre var republikanere
og hadede Roosevelt, men jeg elskede ham. Det gjorde de fleste børn.
Fordi han var USA's ansigt udadtil,
der sagde: "Alting skal nok blive ok."
Jeg stod uden for en Quonset hytte og så ud over det lille stræde
mellem Saipan og Tinian, den næste ø,
og... jeg havde en følelse af tab.
Mere end det, tror jeg: "Hvordan kan vi fortsætte med at kæmpe krigen,
når vores øverstkommanderende er død?"
ROOSEVELT DØD!
Vi var alle meget kede af det.
Ikke så meget, fordi han var væk...
...mere på grund af ironien i det.
Hvis han var død et par måneder senere...
INFANTERI
...kunne han have set succesen af det, han havde gjort.
Mændene i den 100./442. kampstyrke,
den japansk-amerikanske enhed, der allerede havde udmærket sig selv
i kampene om Italien og Frankrig,
var tilbage i bjergene i Norditalien,
da de hørte om Roosevelts død.
Han havde underskrevet den ordre, der havde sendt familierne,
mange af dem kom fra, til interneringslejre,
men han havde også givet dem muligheden
for at bevise deres loyalitet på slagmarken.
Den var den FDR, de valgte at huske.
Jeg kan huske den dag,
fordi da vi fik beskeden,
begyndte mænd i min deling
at tage deres bajonetter frem og sætte dem på.
Jeg sagde: "Hvad sker der her?"
Han sagde: "Jeg tror, vi er nødt til at gøre det her for den gamle mand."
De rejste sig og begyndte at angribe.
Der kom radioopkald fra kompagnichefen:
"Hvad fanden tror I, I laver?"
INFANTERI
"I skal ikke angribe." Jeg sagde: "Kaptajn, du kan ikke stoppe dem."
Og så blev de ved med at rykke fremad for den gamle mand,
en mand, de aldrig havde mødt.
Mange amerikanere, såvel ude som hjemme,
kunne ikke engang huske navnet på ham, der nu var deres øverstkommanderende...
...Harry Truman.
Alle ombord!
Jeg havde meget svært ved at omstille mig til, at jeg skulle hjem.
Landede i Washington, D.C.,
blev behandlet gennem noget papirarbejde der...
...tog et tog fra Union Station ned til Louisiana,
hvor Jackie var.
Jagerpilot Quentin Aanenson fra Luverne, Minnesota,
var hjemme på orlov den april måned.
Han havde mere eller mindre været i kontinuerlige kampe i Europa
siden D-Dag, ti skrækkelige måneder,
under hvilke han havde dræbt mænd og set venner blive dræbt,
og var kommet meget tæt på at bryde sammen af fortvivlelse.
Han forventede, at han snart blev beordret af sted igen,
denne gang til Stillehavet,
og han ønskede desperat at se Jackie Greer,
Louisiana-pigen, han havde forelsket sig i,
før han tog af sted.
Hendes breve havde afholdt Aanenson fra at blive tosset.
Jeg bad til, at han kom hjem,
og det føltes, som om mine bønner ville blive hørt.
Jeg gik ned ad gaden og så brudekjolen i et vindue.
Så jeg gik direkte ind, købte den kjole,
sendte den til min mor og sagde: "Hav den her klar til mig.
Jeg får brug for den."
Nu skulle de to mødes igen.
Og jeg var nødt til at vænne mig til ikke at være i krig.
Det var svært at blive vant til stilheden.
Det var sådan et spændende og utroligt øjeblik.
Jeg var i live, og det var Jackie.
Den første aften var vi i dagligstuen,
og han friede formelt til mig.
Og af en eller anden grund, blev jeg genert.
Og jeg kunne ikke helt få mig selv til at sige: "Ja."
Jeg ved ikke hvorfor, for jeg havde sagt ja
i 11 måneder, du ved.
Og nu tøvede jeg, og kunne ikke helt sige ja,
han sagde: "Nå, men bare beslut dig."
Det sjove var, at døren lige ved siden af min stol var lukket,
og på den anden side af den dør var mit soveværelse
med den faktastiske brudekjole spredt ud over det hele.
Jeg skulle have været tilbage i krigen.
Jeg kunne ikke lide ideen om, at hun kunne ende med
at blive enke på blot et par måneder.
Men jo mere vi talte om det,
desto mere besluttede vi os: "Lad os gifte os nu."
Så vi blev gift den 17. april,
to en halv uge efter jeg kom hjem,
i First Methodist Church i Baton Rouge.
Da jeg så hende komme ned ad kirkegulvet,
følte jeg en glæde uden lige.
SOVJETISKE HÆRE STORMER HITLERS ØSTLIGE FRONT
I deres forbløffende fremmarch fremviser de russiske hære
ufatteligt artilleri.
Den slags krigsførelse russerne fører på vejen til Berlin.
I midten af april 1945
var de sovjetiske tropper kun 50 kilometer fra Berlin
og opsat på hævn
for de rædsler, nazisterne havde gjort mod deres hjemland.
General Dwight Eisenhower dekreterede,
at arméer under hans kommando
ikke ville køre direkte mod den tyske hovedstad.
Den dødelige opgave at indtage byen skulle være den Røde Hærs.
Hitler opfordrede sit folk til at modstå til slutningen.
"Hver landsby og hver by vil blive forsvaret og holdt
af alle mulige mand," sagde han.
For amerikanerne i Europa fortsatte kampene og drabene.
Og det er en forfærdelig ting
at vide, at krigen vil slutte,
og at man skal opfordre sine mænd til at gå fremad.
Den 100./442. kampstyrke
var stadig i bjergene i det nordlige Italien,
hamrende løs på den sidste tyske stilling der.
Vi havde dette mål, et højt bjerg.
Idet jeg gik op,
kunne jeg mærke nogen slå mig på siden.
Det var det, jeg troede, det var.
Jeg faldt ned og rejste mig op og blev ved med at gå.
Jeg havde fået en kugle lige igennem min mave.
Den kom ud kun omkring en halv millimeter fra min rygrad.
Tre maskingeværs-reder skød ned på Inouye,
idet han fortsat ledte sine mænd op ad skrænten.
Han kastede en granat for at slå den første ud,
og slog så holdet ihjel med sin maskinpistol.
Han gjorde den næste pistol tavs med to yderligere granater.
Da han hev splinten ud af endnu en,
og gjorde klar til at kaste den ind i den tredje maskinpistols-rede,
blev Inouyes højre arm næsten revet af af tyske granatsplinter.
På en eller anden måde havde han med sin venstre hånd vristet sine fingre fri
af den levende granat, og kastet den,
og så fortsatte han igen op ad bakken.
Ifølge mændene,
og ifølge min kompagni-kommandør, som han sagde:
"I et øjeblik gik du bersærk.
Du samlede din pistol op."
Jeg havde en Thompson maskinpistol,
og med min venstre hånd begyndte jeg at nærme mig
den sidste maskingeværs-rede, mens jeg bare skød
med blodet, der sprøjtede ud over det hele.
Det var et forfærdeligt syn, tror jeg.
Til sidst blev jeg igen ramt i benet,
jeg blev ved med at rulle ned ad bakken, og det var enden.
Tyske krigsfanger blev presset ind i tjeneste
til at bære Inouye tilbage ned ad bakken.
Han fik morfin på en nødstation,
så meget morfin, at da kirurgen på felthospitalet
begyndte at amputere hans ødelagte arm,
var han nødt til at udholde det uden bedøvelse.
Smerten var så intens, huskede han,
"at det at dø ikke virkede som så forfærdelig en idé."
Jeg endte med at få 17 fulde blodtransfusioner.
Før de gav en blod, viste de en flasken,
og på flasken stod
navn, rang, serienummer og enhed.
Så her var en med et smart navn,
Thomas Jefferson Lee, et serienummer, 92. division.
Den 92. division
var en enhed, vi var koblet sammen med i det seneste slag,
og de bestod alle af afro-amerikanere.
Og alle de flasker, jeg så, var fra den 92. division.
Så jeg må have fået 17 flasker af godt afro-amerikansk blod.
Så her er jeg.
For sit heltemod under beskydning
modtog Daniel Inouye en Medal of Honor.
Den blev givet til ham 55 år senere,
under hans sjette periode som United States senator fra Hawaii.
RUSSERNE KØRER MOD BERLIN
I mellemtiden gik det så stærkt i Europa,
at det var svært for folk derhjemme at holde styr på det.
I den sidste omgang af deres fremdrift mod Berlin,
gav russiske tropper tyskerne et sidste skub.
ØST MØDER VEST
Den 25. april mødtes amerikanske og sovjetiske styrker
ved Torgau på Elben.
Tyskland var blevet delt i to.
Næste dag begyndte sovjetiske tropper at angribe Berlin.
Om morgenen den 30. april
kæmpede de russiske tropper sig ind i Rigsdagen,
symbolet på tysk magt.
Omkring 800 meter væk, under ruinerne,
krøb Adolf Hitler og hans nærmeste hjælpere sammen i deres bunker.
Den eftermiddag udnævnte Hitler admiral Karl Donitz,
som sin efterfølger, og skød sig selv i munden.
Kun hans mest fanatiske følgere ville fortsætte kampene.
Eisenhower gav om morgenen for D-Dag tropperne
en generel ordre, der var ligesom en løbeseddel, og alle læste den.
Han sagde: "Vi er ved at indlede et stort korstog,
som vi har forberedt i flere måneder," og så videre.
I starten kunne ingen af os forstå,
at det på nogen måde var lig et korstog, for vi spillede terninger
og vi tænke konstant på piger,
på at blive fulde så hurtigt som muligt, og sådan noget.
Det var ikke som et korstog.
Det havde slet ingen religiøs dimension.
Da de endelig kom gennem Frankrig og ind i Tyskland,
og så de tyske koncentrationslejre...
...gik det op for dem, at de havde...
...været del af noget, der mindede om et korstog,
selv om ingen af dem havde kaldt det det.
Og det hele begyndte at give en slags mening for os.
Jeg er ikke sikker på, det gjorde det bedre. Det kan have gjort det værre.
At se, at det rent faktisk blev udført
for at forsvare nogle noble idéer.
I takt med, at den Røde Hær havde bevæget sig gennem Østeuropa
den foregående sommer,
havde de fundet Majdaneck i Polen,
den første dokumentation for nazisternes industrialiserede barbari.
Asken fra tusindvis af mennesker blev fundet i et krematorium.
Den amerikanske og britiske presse nedtonede det,
idet de antog, at sovjetterne overdrev.
Selv ikke nazisterne kunne være så morderiske.
Ved udgangen af april 1945
blev mere end 100 lejre og under-lejre befriet.
Auschwitz, Treblinka, Ravensbruck,
Ohrdruf, Buchenwald,
Bergen-Belsen, Nordhausen, Dachau.
Den 5. maj fandt patruljer af den amerikanske 11. panserdivision
Mauthausen i Østrig.
Der fandt de mere end 110.000
desperate såkaldte "fjender af Riget,"
mænd, kvinder og børn
spærret inde bag pigtråd.
Mange var for svage til at stå op.
Rekrut Burnett Miller fra Sacramento var der og så det hele.
De havde stillet nogle skilte ud:
"Velkommen amerikanere, I har reddet os," og sådan noget.
Vi omringede lejren, og så var der en bølge af mennesker,
der var i forholdsvis god tilstand, der tiggede om mad,
og vi gav dem den mad, vi havde,
koncentreret mad,
og i nogle tilfælde kunne deres kroppe slet ikke klare det,
og det slog dem faktisk ihjel.
Jeg er sikker på, vi var ansvarlige for flere hundrede mennesker død
bare ved at give dem koncentreret mad.
Vi gik ned i kælderen, hvor der var nogle store ovne,
og rundt om dem var der stablet noget, der lignede brænde,
det var kroppe i rigor mortis, som de...
...havde været klar til at brænde i disse store ovne.
Og fyrene, der gik ind i de andre barakker,
kom lige så chokerede tilbage, nogle af dem blev meget dårlige.
I hospitalet der døde folk bare,
de kunne ikke komme ud af deres køjer, og var i forfærdelig stand.
Senere så vi en stor grøft, som var fyldt med kroppe.
Nogle var døende, nogle forsøgte at stjæle mad,
vagterne var spredt over det hele,
og vi så rent faktisk en vagt gå ind i et hus,
vi jagtede ham derind, han var officer.
De fanger, der var der, rev ham fra hinanden,
de dræbte ham på stedet.
Vi boede i Mauthausen,
en idyllisk lille østrigsk by ved floden,
men man kunne lugte lejren i byen.
Alle landsbyboerne sagde selvfølge, at de ikke vidste noget
om lejren, den lokale præst sagde,
han intet vidste om den,
og jeg vidste, det var løgn, for man kunne lugte den.
Man kunne bare lugte død.
Det var en forfærdelig oplevelse.
Og så kom vi, i og det mindste tænkte jeg:
"Denne indsats har været umagen værd.
Der var en reel grund til at gøre det."
Det var umenneskelige ting, der var blevet gjort mod folk.
Andre amerikanere så lignende rædsler i andre lejre.
Ray Leopold, en læge fra Waterbury og jøde,
var med den 28. infanteridivision.
Vi var...
...i nærheden af Hadamar...
...koncentrationslejr.
Samtidig bemærkede vi, at oppe på bakken
var der en bygning,
som Burgermeister beskrev som en sindssygeanstalt.
Vi gik derop og fandt, at sandt nok
havde de en sindssygeanstalt der,
i hvert fald oprindeligt, men det var et sted,
hvor de lavede medicinske eksperimenter på mennesker.
Jeg kan virkelig ikke fortælle dig, hvad jeg så der.
Det påvirkede mig dybt,
og jeg tror, at alle de mænd, der var med mig dengang,
var lige så påvirkede.
Jeg følte, at det var ærgerligt,
at jeg blev forbudt af Genève-konventionen at dræbe.
Jeg følte, at dette var
den mest forfærdelige menneskelige oplevelse,
der nogensinde havde været på denne jord.
Jeg så en af de forfærdelige steder, hvor de var...
...hvor de havde mennesker, der var døende og døde,
og kroppe lagt i stakke som favnbrænde.
Det var en lille by ved navn Ludwigslust.
Vi fik alle tyskerne der
til at hente disse kroppe, og vi holdt en begravelse i parken
foran slottet, så de aldrig skulle glemme det igen.
Vi gav dem en kristen og en jødisk begravelse.
Men folkene gjorde det.
Jeg mener, vi fik tyskerne til at gøre det.
De mennesker i dette land, der siger, at det ikke skete...
Det skete.
Jeg så det, jeg ved det.
Det skete.
I 1933 var der ni millioner jøder i Europa.
I 1945 var to ud af tre af dem døde.
Tusindvis af jødiske samfund blev slettet fra jordens overflade.
Hitlers regime slagtede også næsten to millioner ikke-jødiske polakker.
De myrdede mere end fire millioner sovjetiske krigsfanger,
samt hundredtusinder handicappede
og politiske modstandere, homoseksuelle og sigøjnere,
Jehovas Vidner og tvangsarbejdere
fra alle de lande, de havde besat.
Hvor slemt det var, hvor omfattende det var...
Vi havde aldrig rigtig vidst, hvor omfattende
denne rædsel, som Hitler havde skabt i Europa, var,
navnlig for jøderne.
Men her begyndte vi at se det.
Vi havde ingen anelse om,
at der ville være seks millioner døde jøder som resultat.
Jeg tror, rædslen stadig er i mig.
Jeg tror ikke, der er nogen undskyldning,
der nogensinde kan sone, hvad jeg så.
Den 8. maj, tre dage
efter Burnett Millers enhed nåede Mauthausen,
overgav Tyskland sig endelig.
Krigen i Europa var nået til en ende.
Det Rige, Hitler havde lovet ville udholde tusind år,
havde holdt mindre end et dusin.
General Eisenhower informerer mig om,
at frihedens flag vejrer over hele Europa.
Dette er en højtidelig, men fantastisk stund.
Jeg ville ønske, at Franklin D. Roosevelt havde levet til at opleve denne dag.
TYSKLAND GIVER OP
NAZISTERNE GIVER OP
Tyskland overgiver sig ubetinget til de allierede.
"Al Mcintosh, Rock County Star-Herald.
I modsætning til newyorkerne, der jublede, brølede,
og rev tonsvis af papir i stykker for at smide det i gaderne,
blev nyhederne her mødt med stille værdighed og ærbødig tilbageholdenhed.
Ét efter ét blomstrede flagene på Main Street,
og i butik efter butik sivede de ansatte stille ud
og kontorerne blev låst af for resten af dagen.
Men der var ingen råben, ingen morsomheder af nogen art.
Næsten alle gik hjem.
Der var stille jubel over, at en stor sejr var blevet opnået,
men jublen var præget af den nedslående viden,
at der var en anden stor krig, der endnu ikke var vundet."
Det gjorde egentligt ikke en stor forskel på Okinawa.
Japanerne ville ikke kæmpe mindre hårdt,
fordi Hitler var ude af krigen.
Jeg antager, at der var en vis tilfredsstillelse ved,
at vi havde besejret den del,
og nu kunne vende vores opmærksomhed helt mod denne,
men udover det, tror jeg ikke, der var megen begejstring.
"Nazityskland kunne lige så godt have været på månen.
På Okinawa interesserede det ikke rigtigt nogen.
Vi var kun resigneret til det faktum,
at japanerne ville kæmpe til total udslettelse, som de havde andre steder,
og at Japan skulle invaderes
med de samme grusomme udsigter."
Eugene Sledge.
Kampen om Okinawa gik ikke så godt.
Marinesoldaterne havde ryddet den nordlige og centrale dele af øen
i midten af april.
Men i syd havde hæren ikke været i stand til
at fjerne japanerne fra de vigtigste defensive positioner,
en kreds af kalksten omkring den befæstede by Shuri.
Flåden blev dagligt ramt offshore af kamikazes og andre japanske kampfly,
der krævede, at hæren
foretog en landing bag de japanske linjer,
så de kunne blive angrebet fra to sider simultant.
Den øverstbefalende nægtede.
Og den 1. maj
blev 1. marinedivision, Eugene Sledges enhed,
sendt sydpå
for at afstive midten af den amerikanske linje.
"En kolonne af mænd kom imod os i den anden side af vejen
fra det 106. regiment, 27. infanteridivision,
som vi afløste.
Deres tragiske udtryk afslørede, hvor de havde været.
De var udmattede, beskidte og uhyggelige,
huløjede og med trætte ansigter.
Da de passerede os, fangede mit blik en høj, ranglet fyr,
som sagde i en træt stemme: 'Det er helvede deroppe, marinesoldat.'
Jeg sagde med en vis utålmodighed:
'Ja det ved jeg. Jeg var ved Peleliu.'
Han kiggede tomt på mig og gik videre."
Japanske granater hylede ned, mens soldaterne kæmpede for at finde dækning.
Venner døde, gamle venner, der havde kæmpet sammen med Sledge om Peleliu.
"Udskiftningsløjtnanter blev dræbt eller såret
med en sådan regelmæssighed," huskede han,
"at vi sjældent så dem på fødderne mere end en eller to gange,
og aldrig lærte deres navne at kende."
Kom ned.
Marinesoldaterne møvede sig vej mod Shuri,
sprængte og brændte fjenden ud fra dets skjulesteder,
en højderyg, en landsby, en kløft ad gangen.
"Jeg fandt det vanskeligere at gå tilbage,
hver gang vi havde smidt vores udstyr for at bevæge os fremad.
Den stigende frygt for at skulle tilbage i kamp blev en besættelse for mig.
Det blev genstand for de mest torterende og vedholdende
af alle de forfærdelige mareridt,
der har forfulgt mig i mange, mange år.
Drømmen er altid den samme, at gå tilbage op i linjerne
i den blodige maj måned på Okinawa."
Forfærdelige ting skete på Okinawa.
Men en mand i et fly over slagmarken
ser ikke de forfærdelige ting.
Det, jeg så, var drivende røg, eksplosioner.
Man ser ødelæggelse.
Man kan forestille sig ødelæggelsen, men man ser den faktisk ikke.
Man ser ikke de døde civile, der døde i tusindvis.
Man ser ikke den døde japaner.
Man ser ikke engang sine egne døde.
Jeg smed nogle bomber på bygninger, der eksploderede.
Hvis der var nogen i dem,
formoder jeg, at jeg dræbte dem.
Jeg ved ikke. Jeg vil gerne tro, jeg ikke gjorde...
...men det var det, jeg blev betalt for, at slå mennesker ihjel.
Eugene Sledge og hans kammerater var tvunget til at ligge
blot 18 meter fra fjendens linjer og under beskydning fra tre sider,
på skråningen af Sugar Loaf Hill, nøglen til forsvaret af Shuri.
Artillerigranater afslørede japanske lig, der var halvt begravede,
og rev døde marinesoldater i stykker.
Regn silede ned, mere end 30 centimeter på en uge,
og vaskede maddiker og afføring i soldaternes skyttegrave.
Stanken var overvældende.
Der var ingen lindring fra noget af det, dag efter dag.
"Hvis en Marine snublede og gled ned ad en mudret højderyg,
kastede han gerne op, når han nåede bunden.
Jeg så mere end én mand stå lammet af rædsel,
mens fede maddiker væltede ud af hans mudrede overalls lommer,
patronbælte, buksesnører og lignende.
Vi talte ikke om sådanne ting.
De var for forfærdelige og sjofle, selv for hærdede veteraner.
Jeg mente, vi var blevet slynget i selveste helvedes sump."
Næsten 3.000 amerikanere døde, da de indtog Sugar Loaf Hill,
flere pr. kvadratmeter end noget andet sted i krigen.
I slutningen af maj begyndte japanerne en omhyggeligt iscenesat tilbagetrækning
fra Shuri Linjen,
gled de cirka 15 kilomater tilbage til deres seneste skanse,
en række højderygge på øens sydlige ende.
Det skulle vare yderligere tre uger, før dens sidste forsvarere
blev dræbt og deres kommandører begik selvmord.
På det tidspunkt var 92.000 japanske soldater,
og så mange som 100.000 okinawaske civile, døde.
Af de 235 medlemmer af Eugene Sledges kompagni K,
der landede på Okinawa, dukkede kun 26 uskadte op.
Af de 254 mænd, der skulle erstatte dem, der var faldet,
var der kun 24 tilbage.
I sidste ende
døde mere end 12.000 amerikanere,
60.000 blev såret,
de værste tab i Stillehavskrigen.
Blandt de døde var menig J.J. McCarthy fra Waterbury,
sergent Jeff Fleming fra Sacramento,
menig Lowell Reu fra Luverne
og menig Ernest Roy fra Mobile.
Da de allierede gjorde klar til at rykke videre til Japan,
syntes endnu flere frygtelige tab uundgåelige.
Vi fik at vide,
at i invasionen af Japan,
ville vi være den første landbaserede enkelt-motor bombeeskadrille,
der deltog i invasionen af Japans hjemmeø.
Det ville være heroisk.
Det følte vi alle.
Men på samme tid var vores fornemmelse af fremmedhed
over for japanernes opposition blevet stærkere.
Jeg kunne forestille mig enhver bonde med sin...
...høtyv,
komme mod mig,
enhver køn pige med en håndgranat
spændt fast på sin krop eller lignende...
At alle kunne være fjenden.
De allierede planlagde at begynde med øen Kyushu
den 1. november 1945.
Mere end 500.000 japanske tropper stod allerede klar til at modstå dem,
og yderligere seks millioner var enten bevæbnede
eller klar til at blive kaldt til kamp.
Kvinder og skolebørn trænede med skarpe bambusspyd.
Amerikanerne havde ikke forventet
at være i stand til at bevæge sig mod den større ø Honshu
før april 1946.
Tidligere præsident Herbert Hoover
ledte en kommission, der estimerede, at en halv million amerikanere måske ville dø,
før øerne kunne blive taget,
sammen med måske syv millioner japanere mere.
Militære planlæggere kom med andre skøn,
men det eneste, nogen vidste, var,
at omkostningerne i tilskadekomne sandsynligvis ville være astronomiske.
Enden på krigen i Stillehavet
syntes stadig meget langt væk.
G.I.'er, der engang havde talt om at vende "hjem i live i '45,"
begyndte at opfinde nye slogans: "Tilbage i kviste i '46,"
"Tilbage til himlen i '47"... selv "Golden Gate i '48."
Den sovjetiske premiereminister, det sidste medlem
af den oprindelige Roosevelt-Churchill-Stalin Tre Store.
Nu modtager præsident Truman premierminister Attlee.
Og de Tre Stores konferencen i Potsdam
sætter politikken for de allieredes magter.
I midten af juli mødtes de allierede i Tyskland, i Potsdam,
og fremsatte de betingelser, som de ville acceptere at afslutte krigen under.
Japans ledere skulle opgive hver en tomme af deres imperium,
og skulle stilles for retten for krigsforbrydelser,
underkaste sig at blive afvæbnet, og acceptere amerikansk besættelse,
indtil der kunne etableres en ny demokratisk valgt regering.
"Hvis ikke de accepterer det hele," advarede deklarationen,
"kan de forvente fuldstændig ødelæggelse af det japanske hovedland."
Japan valgte ikke at svare på de allieredes ultimatum,
og forsøgte i stedet at overtale Rusland,
som aldrig havde erklæret krig mod Japan,
til at mægle mere gunstige overgivelsesvilkår.
For de fleste af Japans ledere,
trods den smerte, japanerne måtte udholde,
og på trods af den endnu større smerte, der syntes at være undervejs,
var betingelsesløs overgivelse stadig utænkelig.
Ja!
Den 15. juli 1945 modtog USS Indianapolis,
som nu var repareret og klar til at vende tilbage til krigen,
ordrer om at hente en særlig last ved Hunters Point, Californien.
Vi havde selvfølgelig ingen anelse om, hvad lasten var.
Der gik alle mulige rygter ombord på skibet om, hvad vi leverede.
Der var et rygte, der står meget tydeligt i min hukommelse,
og som løb over hele skibet, og det var,
at det, vi leverede,
var duftende toiletpapir til general MacArthur.
De valgte bestemte mænd på skibet til at laste og losse dette,
og de valgte mig.
Så jeg hjalp med at læsse det.
Den 26. juli
leverede Indianapolis dets mystiske last
til B-29 basen på Tinian.
Så satte hun kurs mod Filippinerne.
Fire dage senere, midt om natten,
ramte katastrofen.
Et par minutter efter midnat var der en kraftig eksplosion ombord.
Den væltede mig ud af min køje. Jeg vidste ikke, hvad der var sket,
og det første, der... gik gennem mit hoved var,
at... en kedel var eksploderet.
En japansk ubåd havde affyret to torpedoer,
hvislende ind i skroget på Indianapolis.
De skar det næsten i halv.
1.196 mænd var ombord.
I løbet af de første par minutter
blev omkring 300 af dem blev sprængt i stykker eller brændt ihjel.
Kaptajnen beordrede resten, næsten 900 mænd, til at forlade skibet.
Jeg skønnede, at jeg var cirka syv til ni meter oppe i luften, da jeg sprang.
Jeg satte min fod mod skibets side og skubbede fra,
og begyndte at svømme, for jeg havde fået at vide,
at det bedste, man kunne gøre, var at komme væk fra skibet,
for når det sank, ville det trække en med ned.
Så idet jeg satte af med min fod og begyndte at svømme,
da jeg gjorde det, røg skibet væk fra mig,
idet det gik under.
Inden for 12 minutter sank Indianapolis.
Mændene var alene nu, spredt ud over kilometervis af mørkt, tomt hav.
Mange mænd var hårdt sårede.
Nogle havde brækkede lemmer.
De, der ikke var kommet slemt til skade, gjorde, hvad de kunne i mørket
for at lave flydere til sig selv,
ved at binde redningsbåde sammen som flydende senge.
Morgenen bragt større rædsler.
Da dagslyset kom, så jeg mig omkring,
og det eneste, jeg kunne se, var den gruppe, som jeg var i.
Der var sandsynligvis mere end hundrede mænd i denne gruppe til at starte med.
Kort tid efter daggry var der en, der råbte...
...virkeligt højt: "Hajer!"
Og ganske rigtigt var der hajer, der svømmede rundt om os.
Hajerne svømmede rundt om os,
og pludselig dykkede de ind blandt os
og begynde at angribe gutterne.
Og...
...vi så dem angribe folk... få meter fra os,
og selvfølgelig greb de dem
og trak dem ned, og vi så dem aldrig igen.
Det eneste, vi så,
var vandet, der blev rødt rundt om dem.
De angreb os hver dag,
flere gange om dagen.
Nogle af de hajer svømmede få meter fra mig,
men ingen rørte mig nogensinde.
Ingen kom for at redde dem.
Nødsignaler fra det synkende skib var blevet afvist som japansk svindel.
Jeg var i vandet i fire dage og fem nætter,
lidt over hundrede timer i alt,
uden noget at spise eller frisk vand at drikke.
Nogle af fyrene mistede fuldstændig forstanden.
Vidste ikke engang, hvor de var.
De mærkede det kolde vand på deres fødder,
og de dykkede derned og drikke det, fordi de troede, at de var tilbage ombord.
Og de kom tilbage og sagde: "Kom med nedenunder."
De troede, at de var på skibet.
"Kom ned på officerskvarteret,
der er springvand deroppe, med isvand hele tiden."
Da søværnet endelig stødte på dem den 2. august,
var kun 321 mænd stadig i live.
Omkring 880 besætningsmedlemmer døde.
Nogle af de ting, jeg oplevede derude,
virker nogle gange mere som en drøm.
Jeg spekulerer på, hvordan jeg klarede det.
Nu fortæller jeg alle, at jeg var for sur til, at hajerne gad spise mig.
Den 5. august,
tre dage efter redningen af Indianapolis' overlevende,
blev det ukendte objekt, de havde leveret til Tinian,
anbragt ombord på et B-29
opkaldt efter pilotens mor,
Enola Gay.
Det var en atombombe.
Den skulle oprindeligt have været brugt mod tyskerne,
der febrilsk havde arbejdet på at lave deres egen bombe,
men den havde ikke været klar, før de havde overgivet sig.
Den amerikanske bombe var blevet udviklet
under så streng hemmeligholdelse, at den nye præsident
aldrig havde hørt om projektet, før han overtog embedet.
Men da han først fik det at vide,
godkendte Truman brugen af bomben, så snart den var klar.
Klokken 08:15 den 6. august 1945
tumlede bomben ud af bombelugen
på Enola Gay.
Treogfyrre sekunder senere,
ti kilometer under flyet,
men stadig højt over byen Hiroshima,
detonerede den og ændrede verden for altid.
Med én enkelt bombe blev 40.000 mænd, kvinder og børn
udslettet på et øjeblik.
Yderligere 100.000 ville inden for få dage dø af forbrændinger og stråling.
Endnu hundrede tusinde ville bukke under
for forgiftning fra stråling over de næste fem år.
Mere end et halvt århundrede senere
ville borgere i Hiroshima stadig dø
af bombens langtidsbivirkninger.
På trods af ødelæggelserne
ville japanerne stadig ikke acceptere de allieredes vilkår for overgivelse.
Så den 8. august
erklærede Sovjetunionen krig mod Japan.
Øerne stod nu over for invasion på to fronter.
Russerne erklærer krig mod japanerne Atombombe ødelægger det meste af Hiroshima
Klokken 11:02 den følgende morgen
smed et amerikansk fly endnu en atombombe
over byen Nagasaki.
Yderligere 40.000 civile døde øjeblikkeligt.
Amerikanerne havde ikke flere sådanne bomber,
og ville ikke være i stand til at producere flere i adskillige måneder.
Men det kunne japanerne på ingen måde vide.
I Tokyo var det Øverste Krigsråd
stadig splittet mellem de, der stadig var fast besluttet på at kæmpe videre,
og de, der endelige var villige til at give op.
Den aften opfordrede alle seks medlemmer af rådet
kejseren,
der brød dødvandet.
Japan overgav sig.
Alt var klar til landinger i Japan.
Så da atombomberne blev kastet,
og det alt sammen endte så hurtigt, var vi helt lammede
men glade.
Vores drenge ville komme hjem!
Der ville ikke blive dræbt flere af dem.
Du kan aldrig overbevise nogen fra min generation om,
at atombomben ikke var den bedste ting,
de kunne finde på, for vi vil modsige dig.
Det var endelig enden på den forfærdelige krig.
Jeg havde meget blandede følelser omkring det.
At atombomben...
...kunne blive kastet på medmennesker,
hvis blod var lige så rødt som mit,
hvis hud fik blister lige så let som min,
var noget, jeg havde håbet, vi kunne have undgået.
Selvfølgelig var der de matematiske odds,
at vi ved at slå omkring...
...en kvart million... japanere ihjel,
måske havde reddet en halv million amerikanske liv.
Matematisk set var det en god ting.
Men det er svært at opgive en andens liv.
Efter Japan gav op, var vagterne ved Glenn Fraziers fangelejr
simpelthen gået deres vej.
Han og hans kammerater gik ud blandt en fortumlet civilbefolkning...
...og tog toget mod Tokyo og friheden.
"Vi troede, at japanerne aldrig ville overgive sig.
Mange nægtede at tro det.
Siddende i lammet tavshed, huskede vi vore døde.
Så mange døde.
Bortset fra et par spredte glædesråb,
sad de overlevende fra dybet huløjede og lydløse,
mens de forsøgte at forstå en verden uden krig."
Eugene Sledge.
JAPANSK OVERGIVELSE
SEJR! JAPAN OVERGIVER SIG
V-J Dag var jeg i San Francisco,
og det gik helt amok!
Folk kom ud alle steder fra, ud af hvert et vindue, hver en dør.
De kom ud af kloakken.
Man kunne gramse på nogen, når man gik ned ad gaden,
og ingen sagde noget til det.
Min far var så begejstret, at han løb ind
og hentede sin pistol fra 1. Verdenskrig, han fyldte den,
og vi gik ud af hoveddøren,
og hvis du går ud og graver omkring den azaleabusk,
ved jeg, at kuglerne stadig er i den busk.
Han affyrede seks runder ind i azaleabusken,
tog pistolen med tilbage i huset,
og sagde til min bror og mig, "Kom så, unger."
vi skal ned i byen" Og så smid han min mor ind i bilen,
og vi kørte ned til admiral Semmes' statue.
Min far kørte rundt om den tre eller fire gange, mens han dyttede.
Da vi forlod byen,
kravlede folk på admiral Semmes' statue
og fejringen var begyndt.
Men jeg har altid sagt, at min far startede V-J Dag-festen.
KRIGEN OVRE! EKSTRA
I Waterbury, Connecticut,
var avisbudene, der omdelte en særlig "Krigen er forbi"-udgave
af Waterbury American, på gaden,
inden 60 sekunder efter præsidentens formelle meddelelse.
Sirenerne på alle brandstationer og fløjter på fabrikker lød.
Vi kendte ikke folk, men vi krammede og kyssede dem.
Vi vidste ikke, hvem de var, og de vidste ikke, hvem vi var.
Det var bare en glædens stund.
Det var en lykkelig, lykkelig tid, fordi vi tænkte:
"Nu kommer alle vores drenge hjem."
Den aften blev der holdt særlige gudstjenester i alle kirker og synagoger.
Som et tegn på dyb taknemmelighed for den gode nyhed,
klatrede nogle italiensk-amerikanske kvinder bakken
til Vor Frue af Mount Carmel Kirke på deres knæ.
Det var en lykkelig tid for mange mennesker.
Det var en lykkelig tid for os, fordi vi vidste, at krigen var ovre,
og det samme gjaldt drengene derovre.
Men det var ikke så lykkeligt for os,
for vi vidste, at min bror ikke ville komme hjem.
Menig Babe Ciarlo fra Waterbury var blevet dræbt i Italien
under Anzio kampene i slutningen af maj 1944.
Hans mor havde nægtet at tro på det,
gennemsøgt fotografier i avisen i håb om et glimt ham,
insisteret på, at hæren havde begået en fejl,
at på en eller anden måde ville hendes søn stadig komme hjem til hende.
Til sidst, længe efter krigen, kom han hjem.
Jeg tror, den værste dag var, da de bragte hans krop tilbage.
Vi tog alle sammen med til togstationen,
og da de tog hans krop ud fra toget, var vi der alle sammen,
vi tog alle til kirkegården, og de gav min mor flaget...
Hjemme
Vi sejlede under Golden Gate Bridge
og ind i San Francisco Bay...
...da vi nærmede os kajen,
jeg får en lille klump i halsen,
var der et amerikansk flag,
der vejrede højt i blæsten over amerikansk jord,
og det var den mest opmuntrende syn,
for vi havde aldrig drømt om, at vi ville komme tilbage.
Der var en masse krigsfanger der.
Vi stod der
uden at kunne se noget, fordi vi havde tårer i øjnene.
Og da vi lagde til kaj, var jeg en af... Jeg var den anden, der gik af borde.
Og jeg faldt ned på jorden. Jeg kyssede jorden.
Og alle og enhver af krigsfangerne på det skib
kom af landgangsbroen og kyssede jorden.
Vores publikum derude klappede i hænderne hver gang,
og hilste os velkommen hjem.
Det var den bedste følelse i verden.
Glenn Fraziers familie i Fort Deposit, Alabama,
var officielt blevet informeret om, at han var død
i Filippinerne.
Vi fik at vide, vi kunne foretage et telefonopkald hjem
på regeringens regning.
Så jeg lavede mit opkald til min familie.
Min mor tog telefonen.
Jeg sagde, hvem jeg var,
og jeg vidste jo ikke noget
om alle brevene,
og om fyren, der var kommet for at fortælle, at jeg var død.
Så hun tog telefonen,
og så besvimede hun, og telefonen døde.
Også hendes søster, der var på besøg,
besvimede, da jeg sagde, hvem jeg var.
Så kom min ældste søster til telefonen, og hun besvimede også.
Så var der en lang pause, og min far tog telefonen.
Han sagde: "Hvem i alverden er det?"
Så fortalte jeg ham det, men jeg brugte mit mellemhavn.
Det var Dowling. Jeg sagde: "Det er Dowling."
Og han sagde: "Jeg vidste, du ikke var død.
Men det lader til, jeg har en bunke døde kvinder her."
Han sagde: "Jeg er nødt til at samle dem op.
Vent lige.
Du skal ikke gå nogen steder. Jeg er tilbage om lidt."
Han gik ud og hentede en kande vand,
og han hældte det på deres ansigter.
Han kom tilbage til telefonen og sagde:
"Jeg tror, de er ved at vågne. Deres øjne bevæger sig.
Nogen af dem bevæger sig lidt.
"De vil kunne tale med dig om lidt."
Og det var der, de vidste, at jeg var i San Francisco.
I efteråret 1945
returnerede 750.000 fra tjenesten
hver måned til civilt liv.
VELKOMMEN HJEM - GODT GJORT
Det er klart, at når man kommer hjem, er det en begivenhed.
Jeg vidste ikke helt, hvordan jeg skulle reagere på det, fordi...
...men havde set en masse ting,
som man aldrig havde troet, man skulle se.
Men udover det...
Jeg glemmer aldrig, at min mor ville se.
For eksempel sad jeg der med mine sko på.
Og hun ville se, om jeg havde alle mine lemmer og alt det der.
At jeg stadig havde mine fødder.
Og ja, hun blev hos mig i et stykke tid,
indtil jeg viste hende... at jeg havde alle mine dele.
Uanset hvor stort, hvor småt,
hvor ligegyldigt, hvor imponerende,
uanset hvad der er sket, har hjemme en unik kvalitet,
der bare ikke kan overgås.
Hjem er den ultimative værdi, mennesker kan ære.
Krigen havde reddet Waterbury, Connecticut,
og de industrier, der havde givet byen sit tilnavn "Brass City, Messing Byen."
Og til at starte med vendte arbejderne tilbage til
at lave skruer, skiver og knapper,
brusehoveder og vækkeure,
legetøjsfly, læbestiftholdere
og cocktail shakere, som de havde gjort før Pearl Harbor.
Men som årene gik, gik messingindustrien nedad.
Og det gjorde Brass City også.
Ray Leopold kom hjem for en stund, og flyttede derefter væk,
gik ind i erhvervslivet,
og blev til sidst fundraiser for velgørenhed.
Jeg løb ind i en ung mand, der var bror til en ung mand,
jeg havde kendt rimelig godt.
Han sagde: "Hvilket regiment var du med, Ray?"
Og jeg fortalte ham, at jeg var med det 28. infanteri.
Han sagde: "Er det rigtigt? Min bror var også der."
Og jeg sagde: "Hvor er din bror?" Han sagde: "Åh, han klarede den ikke.
Han er død.
Han døde i felten."
Og da han vendte sig, sagde han:
"Du var også med det 28., men du er hjemme, og han er død."
Han kunne ikke komme over tanken,
at nogen, der var så kær for ham som hans bror, ikke havde klaret den...
...og at en person, der var mere eller mindre
ligegyldig, havde.
Der er tab i krig,
som aldrig viser sig som tab.
De er indre tab.
Vi er alle forandret.
Vi tog af sted som en flok børn.
Krige bliver udkæmpet af børn.
Og vi kom tilbage...
...måske så vi ud på samme måde, men indeni var vi forandrede...
Jeg tror, folk tænkte, at vi var underlige.
Hvad er der sket med Quent? Hvad er der galt?
Og jeg tænkte: "Ingen ved det, ingen forstår,"
og jeg var ikke god nok med ord til at kunne forklare dem det.
Quentin og Jackie Aanenson vendte ikke tilbage til farens gård syd for Luverne.
Han tog i stedet til Louisiana State University,
og til sidst ind i forsikringsbranchen.
For at begynde her mandag
"Luverne, Minnesota.
25 oktober 1945.
En knægt, som var en af de 'levende døde,'
er vendt tilbage til sit hjem, meget levende,
og boblende over af højt humør.
At se sergent Frank Lane med sine 75 kilo,
ville man aldrig tro,
at han var en af de afmagrede, torturerede sjæle,
der ved et mirakel overlevede
rædslerne i 'Dødens marts' på Bataan.
Og på nogle måder er det at vende tilbage til USA og Luverne
ligesom at rejse sig fra de døde igen,
fordi han skal gøre sig bekendt med så mange ting,
der er sket i denne foranderlige verden.
Han har en masse at indhente,
for næsten fire hele år er forsvundet fra hans liv...
Fire år, hvor han var sunket ned
i et sort hul af stilhed,
uden at vide noget om, hvad der foregik i verden,
bortset fra, at man skulle kæmpe for at overleve."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Mere end 1.000 indbyggere i Rock County, Minnesota,
tjente i uniform under krigen.
Toogtredive af dem mistede livet.
Navnene på alle de, der tjente, blev omhyggeligt malet
på et mindesmærke foran rådhuset i Luverne.
Som årene gik, sled Minnesotas vintre navnene væk.
Et år blev monumentet taget ned for at blive malet og repareret.
Det blev på en eller anden måde væk.
Vores håb var, at vi skulle at have et nyt liv,
og jeg kan huske den dag, da vi kørte hen til ranchen.
Det var som at være i Alice i Eventyrland.
Det var helt fantastisk.
Sascha Weinzheimer og hendes familie,
som næsten var sultet ihjel som fanger af japanerne i Manila,
slog sig ned på deres afdøde bedstefars gård i Sacramento Valley.
Det var noget af et kulturchok at komme tilbage,
fordi ens krop var her, men ens sind var ikke.
Og at skulle høre på den dumhed,
nogle af de amerikanere, der har boet her, udviste...
De kunne komme ind i et rum
og sige: "Åh, fortæl os om dine oplevelser."
Og så ville de med det samme sige:
"Vi havde de her kuponer,
der skulle, du ved, rationeres,
og vi kunne ikke gå ud på grund af benzinen."
Så vi undgik bare alt.
Og når folk talte til os om vores oplevelser,
tiede vi bare stille,
fordi de alligevel ikke ville høre det.
Sacramentos krigstidsforvandling
fra lille hovedstad til storby, ville vise sig at være permanent.
Statens regering voksede også.
Det samme gjorde militærbaserne i udkanten af Sacramento,
i takt med at verdenskrigene blev fortrængt af den kolde krig.
Blandt Sacramentos indbyggere, der vendte hjem,
var tusindvis af japanske-amerikanere, der for nylig var befriet fra de lejre,
hvor de var indespærret uden anden grund end deres forfædre.
De kæmpede for at genvinde deres ejendom og genopbygge deres liv.
Mændene fra den 100./442. kampenhed kom også hjem.
Robert Kashiwagi, der blev såret fire gange i Italien og Frankrig,
fik et job hos California Highway Department.
Da jeg mødte op i butikken,
gik en fyr fra gulvet til sin værkfører
og sagde: "Hør her,
hvis den japser skal arbejde her, så siger jeg op."
Og værkføreren fortalte mig det.
Jeg sagde: "Du ved, har jeg bestået min test,
jeg har tjent i krigen, og jeg tror, jeg gjorde,
hvad jeg skulle gøre, så jeg beholder min stilling,
jeg bliver her." Og det gjorde jeg.
Da jeg blev der, ja, så sagde han op.
Og så blev alt en lille smule bedre,
som tiden gik, og det blev lettere og lettere for mig.
Jeg kunne tjene 32 år og gå på pension.
"Togturen hjem var nostalgisk for mig.
Jeg var en stolt amerikaner, selvfølgelig,
men jeg var også en med frygtelig hjemve.
En portør kom gennem vores vogn
og råbte: 'Næste stop, Mobile!'
Mine venner råbte: 'Det er dig, Sledgehammer.'
Et gys løb gennem mig.
Der var utallige gange, hvor det så ud til,
jeg ikke skulle se den følgende dag,
for ikke at tale om at overleve krigen.
Men her var vi, rullende ind på L & N-stationen."
Da Eugene kom tilbage fra krigen,
kom han direkte hen for at se os.
Jeg husker ham godt,
han kom ind i sin uniform og alle hans bånd og alt muligt.
Og jeg tænkte: "Hold da op, du er en nydelig mand!"
Jeg kan huske, at jeg tænkte, at han var blevet meget voksen.
Han var ikke længere min lillebrors lille unge ven.
Og pludselig havde jeg begge disse to mænd i mit nærvær,
og jeg havde den følelse med dem begge.
Det stod skrevet i deres ansigter.
Deres ansigter var forandrede.
De lignede ikke længere drenge.
De lignede mænd, hvilket de var.
Krigen havde gjort Mobile fremgangsrig.
Men da Eugene Sledge kom hjem,
var omkring 40.000 forsvarsjob allerede forsvundet.
Nogle arbejdere forlod byen til fordel for de små byer,
hvor de havde boet, da krigen begyndte.
Andre flyttede nord- og vestpå til større byer for at søge arbejde.
Sorte veteraner, der vendte hjem efter at have kæmpet for frihed i udlandet,
stod igen over for den samme adskillelse, de havde efterladt.
FARVEDE
KUN HVIDE
Der var en afsky og en dårlig smag i munden,
når man opdagede, at sejrens frugter var ikke ens egne.
Jeg har aldrig brudt mig om at tage på arbejde om aftenen.
En politibetjent ville stoppe en om aftenen og sige:
"Du, knægt, hvor skal du hen?"
Man gik hen for at svare ham.
"Du har din hat på.
Tag din hat af, når du taler med en hvid mand."
Og den slags ting...
Jeg arbejdede næsten hele natten på jernbanen.
Jeg havde ingen bil, så jeg måtte gå hjem.
Jeg græd hele vejen hjem.
Det var hårdt.
John Gray blev dog lærer
og derefter en elsket skoleinspektør og samfundsleder
i 50 år i Mobile.
Katharine Phillips var kortvarigt stewardesse,
og giftede sig med en tidligere flådepilot.
Hendes lillebror Sid,
der havde set så forfærdelige lidelser,
da han gjorde tjeneste med den 1. marinedivision,
og som havde svoret at finde en måde at gøre noget ved det på,
læste medicin og blev læge.
Men der var én person, han ikke kunne gøre noget for.
Min ven Eugene var formentligt
den bedste ven, jeg nogensinde har haft i hele mit liv,
men han kunne ikke slippe krigen.
Han kunne ikke glemme den. Den syntes at hjemsøge ham.
"Som jeg slentrede ned ad gaderne i Mobile,
forekom det civile liv mig så underligt.
Folk styrtede rundt i en fart for tilsyneladende ubetydelige ting.
Kun få syntes at indse, hvor velsignede de var at være frie
og uberørt af krigens rædsler.
For dem var en veteran en veteran, alle var det samme,
uanset én mand havde overlevet det mest dødelige slag,
eller en anden havde banket en skrivemaskine, mens han var i uniform."
Eugene Sledge havde været en entusiastisk jæger før krigen.
Nu følte han ikke længere, at han havde hjerte for det.
I kamp havde han følt den samme rædsel, hans mål følte,
når han skød på dem, sagde han,
og han kunne ikke bære, at de ikke kunne skyde tilbage.
Mareridt plagede ham.
Han fik en uddannelse i business under G.I. loven,
forsøgte forsikringsbranchen og opgav den,
blev i sidste ende biolog og underviser.
"Videnskaben var min frelse," huskede han.
"Den hjalp med at holde flashbacks fra Peleliu og Okinawa i skak."
"Tæt og konstant studie af naturen," sagde hans kone,
"forhindrede ham i at blive skør."
Men krigen forblev alligevel hos ham.
Han havde stadig de små papirark,
som han havde ført dagbog på i Stillehavet,
og endelig, på sin kones opfordring,
lavede han dem til et memoir kaldet
With the Old Breed.
Ved at beskrive de rædsler, han havde udholdt,
kunne han til sidst begynde at lægge dem bag sig.
Eugene Sledge døde i 2001.
"Indtil årtusindskiftet ankommer,
og lande ophører med at slavebinde andre,
vil det være nødvendigt at acceptere ens ansvar
og at være villig til at ofre sig
for ens land, som mine kammerater gjorde.
Krig er dyrisk, uden ære, og et frygteligt spild.
Krig sætter et uudsletteligt præg på de, der er tvunget til at udholde den.
Den eneste forløsende faktor var mine kammeraters utrolige tapperhed
og deres hengivenhed til hinanden."
Eugene Sledge.
Min hjemby gav mig bare en heltemodtagelse.
Dowling Frazier fortæller om livet i japansk fangelejr
Jeg kunne ikke have håbet på bedre.
Men jeg vidste ikke, hvad der ventede mig.
Og jeg vidste det ikke, før det begyndte at ske for mig.
Glenn Frazier og hans bror O'Vaughn,
der havde tjent med hæren i Nordafrika og Italien,
kom hjem til Fort Deposit, Alabama, den samme dag.
Deres mor, husker Frazier, syntes "fortumlet" over at have begge tilbage,
men hun huskede at give dem begge
den lille bunke julegaver, hun havde købt og pakket ind,
men ikke havde kunne sende dem under krigen.
Da drengene gik ud på gaden,
blev de overfaldet af venner og naboer,
der var glade for at have dem hjemme.
Før Frazier sluttede sig til hæren i 1941,
havde han tilstået for en high-school klassekammerat,
at han elskede hende.
Hun havde tålmodigt ventet på ham i over tre år,
indtil hæren formelt fortalte hans familie, at Glenn var død.
Frazier spurgte nu ivrigt efter hende.
Håbet om, at han og hun en dag ville gifte sig,
havde hjulpet ham med at udholde fangenskabet.
"Jeg er ked af at fortælle dig det," fortalte en ven ham,
"men hun skal giftes næste søndag."
Den nat begyndte mareridtene.
Det var ligesom det virkelige liv igen. Det var bare så ægte.
De holdt mig fra at sove.
Jeg nåede til det punkt, hvor jeg ikke engang ville sove.
Mine nerver gik mig på.
Jeg kunne ikke fortælle det til nogen.
Jeg kunne ikke sige...
Dengang, hvis man så en psykiater,
gjorde det ingen forskel, om man havde været soldat,
ingen ville give en et job.
Psykiatere, der arbejdede for Veterans Administration,
var en meget lille hjælp.
"Bare opfør dig normalt, så vil du føle dig normal," sagde de.
Frazier giftede sig til sidst, fik to børn
og sin egen lastbilforretning.
Men krigen ville ikke gå væk.
Jeg hadede japanerne så meget, som jeg tror, man kan hade nogen.
Mit had var så dybt.
Jeg mener, jeg var berettiget til det had, jeg følte.
Men det kom et tidspunkt, hvor jeg ikke
påvirkede dem. De vidste ikke engang, jeg eksisterede.
De var derovre og havde det sjovt
og fik styr på deres ting og deres land.
Og jeg var herovre, jeg hadede og hadede,
jeg havde mareridt og så videre.
Og jeg blev nødt til at slippe af med det.
Jeg var nødt til at ryste det af mig,
for det ødelagde mig fuldstændigt.
Jeg bad, og med præstens hjælp
kom jeg til det punkt, hvor jeg vågnede en morgen
og følte mig en lille smule... mere udhvilet.
Men min krig varede faktisk 30 år mere.
At glemme krigen var ikke bare umuligt, det ville have været umoralsk.
Det rammer mig ikke så tit, undtagen når jeg taler om det sådan her,
og det gør jeg sjældent.
Det er bare noget, der aldrig går væk.
Det er noget, man må udholde på samme måde, som man udholdt krigen.
Der er intet alternativ. Man kan ikke slette de minder.
Man kan ikke slette det, man følte dengang,
eller det, andre mennesker følte.
Det er bare en del af dit livs gang.
Og jeg antager, det gør noget godt.
For alle de amerikanere, der overlevede den forfærdelige konflikt,
for dem, hvis fædre, sønner og brødre blev tabt eller lemlæstet,
såvel som for dem, hvis eneste kontakt med kampen
var at lytte til radioen og læse den lokale avis,
er det stadig den dag i dag blot "krigen."
De unge mænd, der kom hjem fra krigen, var mine naboer,
da jeg var en ung, gift kvinde,
og de levede i krigen.
De blev gift, skabte hjem.
Vi boede alle i et vidunderligt lille kvarter,
hvor alle husene blev bygget til soldaterne.
Og hver nat lagde vi børnene i seng,
vi samledes alle og drengene udvekslede historier.
Det var en fantastisk måde at underholde os på.
Drengen, der boede ved siden af mig, havde redet med Patton gennem Europa.
Drengen, der boede overfor mig på gaden, gik ind på D-Dag plus fire,
klyngende til et maskingevær på et halvbæltekøretøj,
og han sagde, at han var seks kilometer inde i landet,
før han kunne lirke sine hænder af halvbæltekøretøjet.
Han var skræmt fra vid og sans.
Drengen lige overfor havde været læge,
og havde overlevet kampe i Europa.
Og vi hustruer sad bare og lyttede.
Vi lærte mere om vores ægtemænd, og hvad de gjorde,
ved at lytte til dem udveksle historier.
Men jeg er klar over, i takt med, at jeg er blevet ældre,
at det var en helbredende process for dem.
Dynamikken i krig er så intens,
dramaet i krig er så absolut,
følelsesmæssigt tryllebindende,
at det er svært for en at fortsætte et normalt liv
uden at føle, at der mangler noget.
Jeg har haft et vidunderligt liv.
Jeg har en familie, der bare er ideel,
og jeg har nydt mit liv.
Men der er tidspunkter,
hvor jeg bliver trukket tilbage i tumulten.
Jeg synes, at intensiteten i oplevelsen
var så overvældende og næsten skræmmende,
at man ikke helt kan give slip på den.
"Luverne, Minnesota.
Hele ugen, med 'Glade jul' kørende i mit hoved,
har jeg famlet efter en julehistorie.
På en eller anden måde er historien altid undsluppet.
En masse soldater har været her.
De fortalte os, hvor de tilbragte sidste jul væk.
Men man behøvede ikke at skrive en historie om dem.
Historien om deres lykke, om at være hjemme,
stod skrevet i deres ansigter.
Og nu kommer den tid, hvor det er vores tur
at sende vores julehilsner til hver og en af jer.
Må glæden ved julen, og en stor del af dens fred og skønhed,
være med jer alle,
hver eneste dag i det nye år."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Tusinder af krigsveteraner dør hver dag.
Denne film er dedikeret til alle dem, der kæmpede og vandt
den nødvendige krig på vores vegne.
Tekster af: Maj Dandanell